![]() ![]() | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | c. 1227 ![]() Lewes ![]() |
Mort | 8 desembre 1292 ![]() Canterbury (Anglaterra) ![]() |
Sepultura | catedral de Canterbury ![]() |
Arquebisbe de Canterbury | |
19 febrer 1279 – 8 desembre 1292 ← Robert Kilwardby – Robert Winchelsey (en) ![]() Diòcesi: arquebisbat de Canterbury ![]() | |
Dades personals | |
Religió | Església Catòlica ![]() |
Activitat | |
Ocupació | sacerdot catòlic, filòsof, teòleg, escriptor ![]() |
Professors | Bonaventura de Bagnoregio ![]() |
Alumnes | Pèire Olieu, Guillem de la Mare i Roger Marston ![]() |
Orde religiós | Franciscans i Orde de Frares Menors ![]() |
Consagració | Nicolau III ![]() |
John Peckham o Pecham (Patcham, Sussex, 1220 o 1225 - Mortlake, 1290) va ser un sacerdot franciscà anglès, teòleg i arquebisbe de Canterbury. Va pertànyer a l'anomenada escola franciscana de París.[1]
Nascut a Sussex cap al 1225, Peckham completa els seus estudis inicials a Oxford sota la guia d'Adam de Marsh, un altre important mestre anglès, la vida i doctrina del qual resultaran determinants en la seva vocació franciscana. Va ser deixeble de Bonaventura de Fidanza a París, on va ensenyar cap a 1270 i, després d'haver conclòs l'estudi del trivium i el quadrivium, Peckham ensenya com mestre en la facultat d'Oxford (1271-1275), on va ser influït pels escrits de Roger Bacon. Després ingressa en l'Orde de Germans Menors, entre 1250 i 1255. Enviat a París per l'estudi de la teologia, des 1269 fins a 1271-1272 ocupa el lloc de mestre regent del studium franciscà. En 1272 passa al mestre franciscà Tomàs Bungay a la càtedra de teologia d'Oxford, on introdueix la tècnica de la disputa «quodlibetal», d'ús a París.[2]
Tracta de defensar la filosofia, però critica la que creu que és falsa. L'oposició de doctrines és, en últim terme, l'oposició entre franciscans i dominics, entre l'agustinisme dels primers i l'aristotelisme dels segons. El motiu de les crítiques no és tant d'ordre ontològic com de caràcter gnoseològic i antropològic. El problema de fons és saber si l'home pot o no prescindir de la il·luminació divina per conèixer el fet de la veritat. La voluntat preval sobre la raó, i l'autodeterminació voluntària, que caracteritza l'home, no queda determinada per l'acció causal del coneixement, ja que la voluntat és la facultat suprema de l'ésser humà.
© MMXXIII Rich X Search. We shall prevail. All rights reserved. Rich X Search